Hjælp alle med at udforske nye verdener og ideer.
Støt din PBS-station.
Anden verdenskrig blev udkæmpet tusindvis af steder,
for mange, uanset hvordan man ser på det.
Dette er historien om fire amerikanske byer,
og hvordan deres indbyggere oplevede krigen.
"Her ligger tre amerikanere.
Hvad skal vi sige om dem?
Skal vi sige, at det er en fin ting,
at de skulle give deres liv for deres land?
Hvorfor dog vise dette billede af tre amerikanske drenge,
der ligger døde i et fremmed land?
Grunden er, at ord aldrig er nok.
Øjet ser.
Sindet kender.
Hjertet føler.
Men der eksisterer ikke ord, der kan få os til at se, vide,
eller føle, hvordan det er, hvad der rent faktisk sker."
Den 20. september 1943 havde redaktørerne for LIFE Magazine
publiceret et fotografi,
der var taget på en Ny Guinea strand i det sydlige Stillehav
ti måneder tidligere.
Det var det første billede af døde amerikanske soldater,
den amerikanske befolkning havde fået lov til at se
i de 21 måneder efter Pearl Harbor.
TRE AMERIKANERE
"Og her er det så.
Det er den virkelighed, som ligger bag navnene,
der endelig er lagt til hvile i monumenter på de grønne pladser
i de travle amerikanske byer...
Kameraet viser ikke Amerika,
men alligevel er Amerika her på stranden.
Tre dele af 130 millioner dele.
Tre fragmenter af det liv, vi kalder amerikansk liv.
Tre enheder af frihed.
TRE DØDE AMERIKANERNE I BUNA
Så det er ikke bare disse drenge, der er faldet her...
Det er friheden, der er faldet.
Det er vores opgave at få den til at herske igen."
LIFE magazine.
Krigen var der hele tiden.
Vi havde en luftangrebs-opsynsmand, En gade-opsynsmand,
som bar en hvid hat og en gasmaske.
Det havde ingen af os.
Overfor mit hus på 46th Street,
var en tom byggegrund, så vi byggede en sejrshave der.
Og selvfølgelig nød vi alle sammen
de grønsager, der groede hurtigst.
BEVOGT FORSYNINGSLINJERNE
Krigen kunne nu mærkes af enhver indbygger i hver en by i Amerika.
I det hurtigt voksende Sacramento i Californien,
og i den stille Luverne i Minnesota, hvor selv børn
blev grebet af bestræbelserne på at vinde sejren.
Waterbury i Connecticut og Mobile i Alabama
var blevet forvandlet til "krigsbyer" i løbet af ingen tid.
Og i Mobile
skulle transformation føre til konfrontation og vold.
På den anden side af havet, syntes sejren meget langt væk.
Amerikanerne var landet i Italien,
og blev stoppet af terræn og vejr
og en uforsonlig fjende.
Der var stadig ingen fast dato for invasionen over kanalen,
uden hvilken det nazistiske greb på Vesteuropa
aldrig ville kunne stoppes.
På Stillehavets scene
var mere end en million japanske tropper
i offensiven i det centrale og sydlige Kina
mod Chiang Kai-sheks nationalistiske kræfter
og hans af-og-til-allierede, Mao Zedong.
Amerikanerne kæmpede på Bougainville,
og forberedte sig på at angribe Gilbertøerne.
Men Tokyo var næsten 6.500 kilometer derfra.
Og japanerne syntes at være parate til at forsvare
enhver ø-kæde derimellem.
Quentin Aanenson af Luverne,
der så romantikken i at flyve
som sin vej ud af det hårde liv,
hans landmands-far havde ført, begyndte i de følgende måneder at se,
at himlen skjulte bitre realiteter,
han aldrig havde drømt om.
Robert Kashiwagi, en japansk-amerikaner
fra Sacramento Valley,
hvis familie var blevet holdt fanget af sit land
blot på grund af sin herkomst,
viste ikke desto mindre sin hengivenhed til det land på en måde,
som få amerikanere nogensinde har gjort.
Familieerindringer om heltemod i en tidligere krig
skulle drive en Princeton-mand fra Connecticut
ved navn Ward Chamberlin til at finde en måde at tjene i hæren på,
trods et handicap, der kunne have holdt ham i sikkerhed hjemme.
Og Babe Ciarlo, en fabriksarbejdstager fra Waterbury,
skulle se ting, ingen nogensinde bør være nødt til at se,
og intet sige om dem i de optimistiske breve, han sendte hjem.
Overalt rev krigen Amerikanerne fra hinanden...
...og bragte dem sammen,
og trækker hver detalje af daglige liv ud med en ny intensitet.
Alle familier havde nogen i krigen,
og næsten hver husstand
havde en, der var såret, dræbt eller forsvundet.
Alle havde dårlige nyheder, de ikke ønskede at tale om.
Og det var meget skidt at nævne emnet blandt fremmede.
Man sagde: "Hvordan har du det?"
Tja, han ville sige: "Min søn blev dræbt i Anzio sidste torsdag."
Ens forhold til fremmede var anderledes, end den er nu.
Folk var tilbøjelige til at fortælle én, hvis tingene var utålelige.
LAD OS KOMME AF STED! HVORFOR VENTE?
Jeg gik ned til rekrutteringskontoret
til marineflåden og meldte mig frivilligt.
"LØFT JER, AMERIKANERE" U.S. MARINEFLÅDE
Jeg meldte mig som svar på opfordringen,
som de lavede specielt for at mænd skulle bemande kontorer.
Rekrutøren for flåden sagde: "Hvad kan du?"
Jeg sagde: "Øh, jeg kan lede et kontor.
Jeg kan skrive på maskine, jeg kan tage diktat, hvis det er nødvendigt.
Og så har jeg i øvrigt en Ph.D. i historie fra Harvard."
Jeg spekulerede på, hvad han ville sige.
Han sagde: "Du har alt, undtagen farve."
Og, øh, sagde jeg: "Nå, jeg troede, der var en nødsituation,
men det er det åbenbart ikke, så jeg vil ønske dig en god dag."
Og jeg svor den dag, at de ikke skulle få mig,
for de fortjente mig ikke.
Hvis jeg var i stand til...
...fysisk, mentalt og på enhver anden måde
i stand til og villig til at tjene mit land,
og mit land afviste mig på grund af min farve,
så fortjente mit land mig ikke.
Så jeg svor, at de skulle ikke få mig.
John Hope Franklin holdt det løfte
og gjorde aldrig tjeneste i de væbnede styrker.
Han skulle i stedet blive
en af landets mest fremtrædende historikere.
ALABAMA TØRDOK OG SKIBSBYGGERI
NATIONALT HUSNINGSBUREAU, KRIGSHUSNINGSCENTER
Den 1. januar havde kongressen tildelt mere end to milliarder dollars
til nødindlogering i USA's krigsramte byer.
Sådan blev nogle af pengene brugt i Mobile.
Det er de slumkvarterer, vi har set.
Saneringsprojekter havde været varetaget af lokale, private virksomheder,
ejet af fremsynede personer med høje etiske standarder.
Men i Mobile var projekter som disse
blevet en af forpligtelserne for en god regering.
De er kun lejet ud til certificerede farvede krigsarbejdere,
og er udstyret med auditorier, legepladser
og vuggestuer til at tage sig af børnene,
mens deres forældre arbejder på krigsfabrikkerne.
For at lindre den desperate overbelægning i Mobile,
afsatte National Housing Agency 14.000 enheder til hvide arbejdere...
HVIDE MÆND FARVEDE MÆND
...men færre end 1.000 til sorte.
Der var nu 30.000 afro-amerikanere i byen,
og kun 55 hospitalssenge, der ville tage dem.
Der var en hvid drikkevandspost og en sort drikkevandspost.
Og en sort fik problemer,
hvis han gik hen og drak af den hvide.
Min ven på Brookley Field fik slået hul i hovedet,
fordi han drak af den hvide drikkepost.
Seksten-årige John Gray fra 407 Royal Street
arbejdede som tømmerassistent
på Alabama tørdok, før krigen begyndte.
Det havde ikke været muligt for en sort medarbejder
at blive opgraderet til faglært.
Lignende diskrimination blev også set i forsvarsindustrien,
gennem hele Jim Crow Syd
og også i andre dele af landet.
Men sorte ledere havde insisteret på flere job til sorte arbejdere,
og præsident Roosevelt havde etableret en Fair Employment Practices Kommission
til bekæmpelse af diskrimination på forsvarsfabrikker.
Tingene var begyndt at ændre sig
selv for afroamerikanske borgere i Mobile.
En masse sorte mennesker, der plejede at arbejde i private hjem
som kokke og chauffører og husholdersker,
fik job hos Brookley Field.
Og det skabte spændinger.
En hvid person spurgte en sort person:
"Ved du, hvor jeg kan finde en god pige?
Jeg vil give hende $25 om ugen og penge til transport."
Og den sorte kvinde svarede: "Hvis du finder en, vil jeg give hende $35."
Med forandring kom der problemer.
HVID
I august 1942 skød og dræbte en buschauffør ved navn Grover Chandler
Henry Williams, en sort menig i uniform,
efter at han nægtede at gå ned i bagenden af bussen.
De satte buschaufføren i fængsel,
men de pralede med, at han aldrig opholdte sig i en celle.
De lod ham sove på en seng, som sheriffen brugte.
Og til sidst slap de ham fri.
Det døde ud, men der blev ikke gjort manden noget.
Spændingerne blev ved med at stige.
Tirsdag morgen den 25. maj 1943,
eksploderede de på Alabama Tørdok Skibsværft,
efter at ledelsen gav efter for et føderalt direktiv
og blev overtalt til at lade 12 sorte arbejdere bliver svejsere.
Vi oplærte dem
til at være brændere, svejsere og mekanikere.
Og de hvide mennesker var vrede over det.
Kort tid efter de nye svejsere havde afsluttet deres første vagt,
vendte de hvide værftsarbejdere sig
mod de første sorte, de kunne finde, og råbte:
"Ingen nigger skal arbejde med jern på dette værft."
Jeg står deroppe og ser det.
Og jeg har aldrig set...
...folk så vrede og ophidsede i hele mit liv.
Og de havde pinde, der var en meter lange.
De bankede dem i knæ.
Jeg så mænd og kvinder med blod løbende ned ad deres ansigter,
uden en chance for at komme væk,
mænd og kvinder slog dem med pinde fra alle sider.
Og mange af de sorte løb ud,
sprang ud fra molerne og forsøgte at svømme i floden.
Kystvagten var derude og samlede dem op.
Optøjerne rystede hele samfundet.
De fleste, der arbejdede der,
var bange for at tage tilbage, fordi der stod en hel flok mennesker
med deres biler parkeret udenfor.
Og i bilerne havde de skruenøgler,
dækjern og den slags.
Mere end 1.000 sorte arbejdere anmodede formelt om at blive overført
til andre jobs.
Anmodningerne blev afvist.
Nogle forlod Mobile helt,
men de fleste blev overtalt til at blive i jobbet.
Vi var nødt til at sende nogen ud og hente dem tilbage,
fordi vi havde brug for dem til at udføre arbejdet.
Og de kom tilbage, fordi vi tryglede dem om det.
Men de ville ikke komme tilbage, før de fik beskyttelse.
Da de kom tilbage, var man nødt til at skille dem ad.
Normalt ville én færge sejle dem, der kom over.
INDKAST MØNT HER - HVID
Men efter urolighederne havde man en færge til at sejle de sorte over,
og en færge til at sejle de hvide over.
I sidste ende blev værftet opdelt.
Der blev lavet fire separate skibsværfter, hvor de sorte
kunne bestride hvilken som helst post, undtagen formandens.
De sorte der arbejdede på resten af skibsværftet
forblev stort set begrænsede til de ufaglærte opgaver,
de havde altid udført.
Den afro-amerikanske avis The Pittsburgh Courier
fordømte kompromiset som en sejr for "nazistisk raceteori
og et nederlag for det princip,
der er indeholdt i Uafhængighedserklæringen."
I de efterfølgende måneder var der racemæssige konfrontationer
i industrielle områder over hele landet,
Springfield, Massachusetts, Port Arthur, Texas,
Hubbard, Ohio, Newark, New Jersey
og Detroit, hvor 34 mennesker blev dræbt
og over 200 såret.
På trods af volden,
ændrede krigen i høj grad livet for afro-amerikanere.
SLUT MED SEGREGERING
Medlemskab i NAACP blev nidoblet.
Komiteen for Etnisk Ligestilling krævede desegregering
i restauranter, teatre, buslinjer.
Og Pittsburgh Courier kæmpede for dobbelt sejr
over frihedens fjender hjemme såvel som i udlandet.
VI VIL HAVE HVIDE LEJERE I VORES HVIDE SAMFUND
Når jeg kigger på disse breve, der blev skrevet til mig under krigen...
Jeg kan se, at næsten hvert brev nævner:
"Vi fik en v-mail fra Sid."
Han var den største bekymring for hele familien.
Far ville prøve at forudse,
hvor han troede, Sid ville blive sendt hen næste gang.
Og da Slaget ved Tarawa indtraf,
levede vi i rædsel i fem dage.
Vi troede, Sidney var med ved Slaget ved Tarawa.
Katharine Phillips' bror Sid,
der havde udholdt fire rystende måneder på Guadalcanal,
var rent faktisk i Ny Guinea i november 1943, ikke Tarawa,
hvor han forberedte et angreb på Cape Gloucester,
på New Britains vestlige spids.
Det regnede hele tiden, da vi var på Cape Gloucester.
Alt rådnede.
Tøjet rådnede, ens snørebånd rådnede.
Alle de sårede blev bragt til vores position,
og det var der, jeg besluttede,
at jeg ville gøre noget med mit liv, at ville gøre en forskel.
Jeg besluttede mig den dag for, at jeg ville studere medicin.
For her var alle disse sårede,
og der var ingen måde, jeg kunne hjælpe dem på.
Cape Gloucester var en barsk, blodig jungle,
men Phillips var heldig nok til ikke at være blandt marinesoldaterne,
der blev beordret til at tage Tarawa.
De hårdt tilkæmpede sejre ved Midway og Guadalcanal
havde stoppet Japans ekspansion i Stillehavet.
Amerikanerne kunne begynde deres tostrengede offensiv.
Mens general Douglas MacArthurs styrker
flyttede sig nordpå fra Australien mod Filippinerne,
begyndte flåden, under admiral Chester W. Nimitz,
sin fremdrift tværs over Stillehavet.
Tarawa var en del af Gilbertkæden, en koral-atol,
en ring af 38 små øer rundt om en blå lagune,
der markerede den østligste kant af den perimeter,
Japan havde bygget for at beskytte sit nye imperium.
Det primære mål var en stærkt bevogtet ø med en landingsbane.
Den var kun lidt større end New Yorks Central Park,
men den var forsvaret af 4.500 japanske Imperiske Flådesoldater,
skjult i en labyrint af riffelgruber og skyttegrave
og hundredvis af indbyrdes forbundne blokhuse
og betonbunkers.
Tarawa skulle være prøvesagen
for en ny teori om amfibie-krigsførelse:
enhver ø, uanset hvor stærkt den var forsvaret,
kunne rammes af et all-out frontalangreb.
Den officielle version
til folk derhjemme var, at alt gik glat.
Invasionens styrke af krigsskibe og transport
sejler mod erobringen af Gilbertøerne,
og om bord på skibet, der er fyldt med tropper,
afholdes gudstjenester.
Tilbederne er kampberedte mænd,
der ved, de styrer mod en desperat fare,
hvor mange med sikkerhed vil miste livet.
Og nu, officielle optagelser
af bombardementet af japserne på Tarawa med gigantiske salver.
Men bombningen og beskydningen gav så meget røg og koralstøv,
at flådens udsyn til landgangsfartøjer
blev sløret til.
Affyringen blev standset en halv time til at rense luften,
masser af tid for japanerne til at gøre sig klar til angrebet.
Landgangsfartøjet, der skulle sejle marinesoldaterne
fra 2. division tæt på stranden,
sad fast på koralrevet og var et let mål for de fjendtlige kanoner.
Mænd måtte gå flere hundrede meter under fjendtlig beskydning i skulderdybt vand.
Den første bølge led nogle tab.
Den anden blev ramt hårdt.
Den tredje blev næsten ødelagt.
Ved mørkets frembrud var 5.000 marinesoldater nået til strandene...
...men omkring 1.500 af dem var blevet dræbt eller såret.
Maurice Bell, nabo til Sid Phillips fra Mobile,
havde set landingerne med sin kikkert
fra USS Indianapolis' dæk.
Jeg kunne se kampene på øen lige så tydeligt,
ligeså tydeligt, som hvis det var på den anden side af gaden.
Det så ud, som om det var så tæt på.
Soldater og marineinfanterister faldt over det hele,
og man kunne se ligene i vandet.
Jeg håber, at sådan noget aldrig sker igen,
for de ting, der skete dengang, vil jeg aldrig glemme.
"En million mænd kan ikke indtage Tarawa på hundrede år,"
havde den japanske kommandant sagt før slaget.
Det tog blot fire dage for ti tusind marineinfanterister.
Men mere end en tredjedel af dem var blevet dræbt eller såret.
Den øverstbefalende i marineflåden fortalte pressen,
at Tarawa kun var faldet,
fordi så mange unge amerikanere havde været villige til at dø.
Oprørte forældre fordømte ham for afstumpethed.
Til sidst ændrede Krigsministeriet politik
og producerede en film med titlen Med marinesoldaterne på Tarawa,
der indeholdt flere brutale optagelser af kampene,
end nogen amerikaner nogensinde havde set.
I Washington hævdede nogen, at optagelserne ville skade moralen,
men præsident Roosevelt beordrede, at det skulle vises.
Han ville give amerikanerne en bedre fornemmelse af,
hvad deres mænd stod over for.
Dette er mændene fra 2. marinedivision,
som nu går i gang med endnu en fuld amfibieoperation...
Da vi første gang så billeder af Tarawa,
blev vi overvældede,
fuldstændig overvældede.
De tre dage inden vi rykkede ind, var over 180.000 kilo sprængstof
blevet smidt på øen.
Det var forfærdeligt at se.
De amerikanske drengekroppe, der flød i brændingen.
Kapellanens assistenter tog sig af de døde.
Vi sad bare rundt om ham og græd,
og jeg ved, det var derfor, de havde holdt det skjult
for den amerikanske offentlighed i så lang tid.
Dette er døde marineinfanterister.
Det er den pris, vi må betale for en krig, vi ikke ønskede.
Japanernes modvilje mod os var meget voldsom,
at de ville gøre det mod os,
og dræbe vores drenge på den måde.
Selvfølgelig var målet: "Dræb japserne."
Jeg skammer mig over at sige det, men sådan var det.
Vi måtte bare se at få krigen overstået.
Fr. Martina Ciarlo, en enke fra Waterbury i Connecticut,
havde to døtre og tre sønner.
Den ældste og den yngste dreng
undgik at blive indkaldt og var i sikkerhed derhjemme,
men den mellemste søn, Corado, kendt som "Babe,"
var med den Femte Allierede Hær et sted i Italien.
Brevene, han sendte hjem, var det vigtigste i hans mors liv.
Hver eneste morgen ventede hun på verandaen på,
at postbudet skulle komme med et brev til hende.
Af og til gik han forbi og sagde:
"Ikke i dag, fr. Ciarlo"
Den følgende dag ventede hun igen på brevet,
og når hun endelig fik et brev blev hun lykkelig.
OLGA CIARLO SØSTER
Hun løb ovenpå og lod os læse brevet,
for min mor kunne ikke læse engelsk.
Vi læste brevet for hende,
og hun var glad for bare at vide, at hun havde hørt fra ham.
"Mor, hvordan har du det?
Jeg håber, at du har det godt og er glad.
Jeg ved, at det er længe siden, jeg har skrevet til dig,
og jeg håber, du forstår, at jeg har haft travlt i hæren.
Jeg har det godt og er altid glad,
fordi jeg ved, du er okay.
Kærligst, Babe."
Husk, at jeg var 18 år, så...
...mine følelser var en ung persons følelser.
Jeg blev vred, da det gik op for mig, at min regering mente,
at jeg var illoyal og holdt med fjenden...
...og jeg ønskede at kunne bevise,
ikke blot overfor min regering, men også for mine naboer,
at... jeg var en god amerikaner.
Efter Pearl Harbor havde Washington beordret
omkring 110.000 japanske udlændinge
og amerikanske borgere med japansk afstamning,
der boede langs vestkysten,
ud af deres hjem og ind i ti interneringslejre.
Alle japansk-amerikanske mænd, der kunne indkaldes,
undtagen dem, der allerede var i de væbnede styrker,
var blevet klassificeret som fjendtlige udlændinge,
og blevet forbudt at tjene deres land.
Så i begyndelsen af 1943,
annoncerede Washington en ny politik.
Japansk-amerikanske mænd blev nu tilladt
at danne en særlig segregeret gruppe,
den 442. regiment-bataljon.
Da hæren skaffede 1.500 frivillige fra Hawaii,
hvor japansk-amerikanere aldrig havde været fanget,
dukkede 10.000 mand op på rekrutteringskontorerne,
herunder Daniel Inouye,
en præ-medicinstuderende ved første år på University of Hawaii.
Min far tog fri.
Vi tog sporvognen.
Han var meget tavs,
indtil vi kom tæt på afgangsstedet.
Han rømmede sig, og jeg vidste, han ville sige noget.
Han var ikke lærd,
men jeg ved, han kæmpede, og han sagde:
"Dette land har behandlet os godt.
Det har givet mig to jobs.
Det har givet dig, dine brødre
og din søster en uddannelse.
Vi skylder dette land meget.
Vanær ikke dette land.
Frem for alt, vanær ikke familien.
Og hvis du skal dø...
...så dø med ære."
Jeg var 18,
og han fortæller mig disse store ord.
Jeg har altid spurgt mig selv,
om jeg ville kunne sige det samme til min søn.
Jeg tror ikke, at de helt selv vidste det,
men jeg tror, at følelsen var indpodet i dem
gennem alle vores forældre.
Det kaldes yamato damashii,
og det betyder... at bevise sig selv,
og at bevise, at ens loyalitet rækker ud over
bare at sige det og udtale det.
Det er at bevise det,
at gøre sit bedste,
selv hvis man dør af det, fordi man går i krig.
Jeg tror, det er så stærkt indpodet fra du man meget ung,
at det var en af de ting,
der fik dem til det.
Hæren begyndte nu at rekruttere i interneringslejrene.
Robert Kashiwagi fra Sacramento
var stadig sengeliggende med en lungelidelse,
da hververne dukkede op på Camp Amache i Colorado.
Da rekrutteringsteamet kom,
meddelte de, at det skulle være
en adskilt kampinfanterienhed,
der skulle tjene på frontlinjen.
Jeg protesterede meget kraftigt.
Jeg har intet imod at melde mig frivilligt, men jeg finder det uretfærdigt
at melde sig frivilligt til en infanterienhed,
der er berammet til at tjene på frontlinjen.
Men vi havde kun ét valg,
melde os til en adskilt infanterienhed,
eller lade være og kalde sig selv illoyal.
Min følelse var, at USA var vores land,
og at hvis vi afviste USA,
var vi mænd uden et land.
Vi havde ingen andre steder at tage hen.
Så jeg meldte mig mere eller mindre frivilligt... fra sengen.
De japansk-amerikanske, der allerede var i de væbnede styrker, da krigen startede,
blev overflyttet til den 442. regiment-bataljon
og sendt til træning i Camp Shelby i Mississippi,
hvor guvernøren forsikrede dem om, at de ville blive behandlet som "hvide."
FARVEDE
Der var vandposter markerede "farvede"
og "hvide", og man skulle respektere det.
Kan jeg gå ind i denne restaurant eller vil de ikke betjene mig?
Det var de vanskelige spørgsmål, jeg stillede mig selv.
Da jeg stod på bussen,
skulle alle de sorte gå ned bagest i bussen...
FARVEDE
...og de hvide blive foran.
Det var forvirrende for mig,
fordi jeg ikke vidste, hvor jeg hørte til
i situationer som dem.
Så uden at tænke over det,
gik jeg i retning af den sorte sektion,
men de vendte mig rundt og bad mig sidde i den hvide.
I starten af 1944 modtog den 442. ordrer om at tage afsted.
Tim Tokuno fra Sacramento Valley
fik tilladelse til at tage hen og sige farvel til sine forældre.
De gav os 15-dages orlov.
Så jeg tog tilbage og besøgte min familie i Topaz, Utah.
Da jeg kom ind på området, stoppede en MP kaptajn mig
og sagde: "Sergent, har du alkohol i tasken?"
Jeg sagde: "Ja, jeg har 750 ml whisky til min familie."
Kaptajnen rystede på hovedet og sagde: "Undskyld, sergent.
Alkohol er ikke tilladt i lejren.
En helveds krig, ikke?" Det var, hvad han sagde:
"En helveds krig, ikke?"
Jeg sagde: "Det er det helt bestemt, kaptajn.
Se, I har maskingeværer i alle fire hjørner
med skarp ammunition,
og I har vagter, der patruljerer området,
og her er jeg på vej i kamp, mens min familie sidder bag pigtråd."
Jeg sagde: "Ja, det er en helvedes krig."
KØB AKTIER
Dengang under krigen var Waterbury som...
...man kunne næsten sammenligne den
med en miniatureudgave af Times Square.
Det var aldrig stille...
...fordi der var så mange fabrikker,
og hver fabrik havde tre skiftehold,
så de kørte døgnet rundt.
Så vi havde busser, der konstant kørte til og fra centrum af byen...
...til forskellige gader over hele byen.
Ligesom Mobile og utallige andre amerikanske byer,
boomede Babe Ciarlos hjemby, Waterbury i Connecticut.
Dens fredelige industrier havde alle skiftet til forsvar
og arbejdede 24 timer i døgnet,
syv dage om ugen,
365 dage om året.
Arbejdere kom til Waterbury alle vegne fra.
Mens jeg søgte arbejde,
var der en mindeværdig morgen, hvor jeg stod på en bus
og satte mig ned ved siden af en,
der vendte sig mod mig og sagde: "Godmorgen."
Jeg kiggede på ham, som at sige:
"Hvorfor siger du godmorgen til mig?"
Jeg er trods alt fra Brooklyn, New York.
Men i hvert fald var virkningen stor.
Den venlighed, jeg mødte i Waterbury,
var ikke noget, jeg var vant til.
Treogtyve-årige Leo Goldberg fik hurtigt et job som en savsliber
på Scovill Manufacturing Company.
Scovill producerede så mange forskellige militærgenstande,
at Waterbury Republican skrev:
"Der var ikke var en amerikansk eller britisk soldat,
der var ikke afhængig af virksomheden
for en del af maden, tøjet,
huslyen og udstyret, der støttede ham i kampene."
Mattatuck Manufacturing opgav at lave polstringsøm
til fordel for patronclips til M-1 rifler,
og det producerede tre millioner af dem om ugen.
Chase Brass og Copper lavede
mere end 52 millioner mortergranater
og patronhylstre
og mere end en milliard småkaliber-kugler.
At have et job og ingen forpligtelser
giver én frihed.
Man skal ikke stå til ansvar over for nogen.
"Mor, jeg har tænkt mig at komme hjem klokken 22.00,"
eller: "Du skal være hjemme ved middagstid," eller noget i den stil.
Så det var et udbud af frihed.
Og tilføj så venligheden. Jeg lærte folk at kende.
Jeg var ude at ride for første gang i mit liv.
Jeg anede ikke, hvordan en hest så ud.
Og... det var fantastisk.
Waterbury sendte også mange grupper værnepligtige til krigen.
Tolv tusind i alt.
Borgmesteren fulgte dem alle til banegården.
Alle mænd fik en bønnebog og en karton cigaretter
af Shriners.
I mellemtiden gjorde unge kvinder i Waterbury deres bedste
for at holde kontakten med mændene ved fronten.
Vi skrev breve til alle drengene, vi kendte.
Og de elskede at få brevene,
fordi de ved navneopråb
fik deres navn råbt op igen og igen,
og de sagde, det var så vidunderligt.
De elskede de breve, fordi vi fortalte dem,
hvor vi havde været aftenen før.
At vi havde fået en hotdog eller noget.
Det var ikke noget særligt,
vi havde måske været til USO dans og set den og den person.
Og ved juletid fik de gaver i massevis.
Ud over hele køkkenbordet.
Min mor hjalp til, alle hjalp.
Vi sendte gaver til dem alle.
Den 31. december 1943, bad nogle af Anne DeVico venner
hende med dem til Manhattan.
De ville springe ind i det nye år på Times Square.
Jeg måtte diskutere med min mor,
som sagde: "Kun slemme piger tager til New York."
Til sidst græd vi alle sammen og min mor sagde endelig,
"OK, du kan tage af sted, fordi I er otte...
Hvordan kan otte af jer gøre noget galt?"
Vi var på Times Square Hotel,
og vi sagde: "Lad os finde en automat,"
og lige pludselig kom en høj, flot drømmefyr gående...
Han sagde: "Vi leder også efter automaten.
Hvorfor leder I ikke med os?" Jeg sagde: "Fint."
Det var min kommende mand, Bob.
Han gik med mig og sagde:
"Det er her, det sker."
Han vendte sig og kyssede mig,
og sagde: "Jeg skal giftes med dig."
Jeg sagde: "Ja, selvfølgelig"
Jeg var nødt til at sige, at han var min venindes kærestes ven,
for hvis min mor nogensinde havde vidst, jeg havde mødt en
i New York,
ville hun ikke have tilladt mig at gå alene uden for huset igen.
Da jeg kom hjem, tænkte jeg: "Hvordan kan det være,
at jeg er fra en lille by, Waterbury i Connecticut,
og jeg møder en fra Valparaiso, Indiana,
i New York, og hvordan kunne vi forelske os?"
Han sagde, at han forelskede sig i mig den allerførste dag.
Det var som om skæbnen havde sagt: "Du kommer til at møde nogen,"
og hvem troede, det ville være sådan?
Kom nu!
"1. januar 1944.
Kære Vic og børn...
Jeg har det godt,
og jeg håber altid at høre det samme fra dig.
Jeg har ikke skrevet før, fordi jeg har haft meget travlt,
og der var ingen posttjeneste, hvor jeg var.
Jeg fik en stor kalkunmiddag til nytår,
det var meget godt.
Du skal ikke bekymre dig om mig.
Kærligst, Babe."
DE ALLIEREDES 5. HÆR RYKKER FREM PÅ ITALIENSK FRONT
General Eisenhower,
kaldt til kommando af de allierede invasionsstyrker,
overvåger den italienske front med General Clark, 5. armé kommandør.
I bjergene i det centrale Italien
observerer han artilleribeskydning, der sprænger vejen mod Cassino i luften.
Da 1944 begyndte, fortsatte de allierede
med langsomt at kæmpe sig vej nordover i Italien,
og de pressede tyskerne ud af en forsvarsposition efter den anden.
Med dem var nu Ward Chamberlin fra Norwalk, Connecticut.
Min far var i 1. Verdenskrig.
Han var på Belleau Wood, og blev såret to gange.
Fik næsthøjeste udnævnelse, man kan få.
Da han døde, gik jeg forbi St. Patricks Cathedral...
...og jeg så fader Duffy der,
den berømte præst fra 1. Verdenskrig.
Jeg havde mødt ham et par gange sammen med min far.
Så jeg gik op til ham på trappen til katedralen.
Jeg sagde: "Fader Duffy, mit navn er Ward Chamberlin."
Han sagde: "Det er et vidunderligt navn."
Han sagde: "Din far var en af de modigste mænd, jeg har kendt."
Det knuser ens hjerte.
Chamberlin havde været kaptajn på Princeton fodboldhold,
da krigen brød ud, og han var ivrig efter at deltage.
Men der var et problem.
Jeg kunne ikke tjene i hæren eller flyvevåbnet,
fordi jeg havde mistet mit øje, mit højre øje, på grund af meningitis,
da jeg var omkring ti år.
Og så var jeg 4-F, så vidt de militære tjenester angik.
Så hørte jeg om en organisation kaldet The American Field Service,
som på det tidspunkt var sammen med briterne i den nordafrikanske ørken.
The American Field Service var en hjælpeorganisation,
der var blevet dannet under Første Verdenskrig,
og nu havde Chamberlin meldt sig som frivillig ambulancechauffør.
Han var oprindeligt blevet sendt ud til Nordafrika,
blot for at være indlagt der i seks uger
med en mild form for polio.
Og efter jeg havde gjort det i seks uger, var jeg i temmelig god form,
og fik ordrer til at rapportere til mit hovedkvarter i Kairo.
Jeg læste, hvad de skrev:
"Du skal have skrivebordtjeneste i et år."
Jeg rev det i stykker og gav det aldrig til nogen...
Og ti dage senere var jeg i Italien.
Præcis, hvor jeg ville være.
Jeg var ikke så sikker, da jeg først ankom.
I begyndelsen af januar 1944,
fik Chamberlin sin første smag på krigen.
Vi var i en fremskudt position,
sikkert en kilometer fra den faktiske frontlinje, hvis man kunne kalde den det.
Og den første fyr, som de bragte ind,
var slemt såret...
...vi fik ham ind i ambulancen på en båre,
og jeg har... Jeg tror ikke, jeg nogensinde har sagt det til nogen,
men jeg gik rundt om ambulancen
og kastede op.
Jeg var syg som bare pokker i cirka 30 sekunder.
Og det er bare... Jeg havde aldrig set en krop skåret så slemt op
som den fyr var.
De allierede var nu oppe mod et nyt og endnu mere frygtindgydende tysk forsvar
på Gustav-linjen.
Den kombinerede tre floder,
Sangro, Garigliano og Rapido
og en bjergkæde
fyldt med miner, bunkers
og beskyttede kanonstillinger.
Dens slutsten var den 500 meter lange Monte Cassino.
Truende over landsbyen, der gav bakken sit navn,
stod det vigtigste kloster i Europa,
et benediktinerkloster,
hvis oprindelse gik tilbage til det sjette århundrede.
Bag den lå den brede Liri-dal
og vejen til Rom.
Igen og igen forsøgte de allierede styrker at kæmpe sig vej rundt om kanterne
og blev stoppet.
Premierminister Winston Churchill
foreslog en dristig løsning,
en overraskelseslanding bag de tyske linjer ved Anzio,
56 kilometer syd for Rom.
Det var en risikabel idé, der ville tage tid at planlægge og udføre.
I mellemtiden ville de allierede, herunder amerikanske, britiske,
canadiske, newzealandske, franske, nordafrikanske, indiske
og frie polske tropper
udføre en række angreb på Cassino,
der havde som mål på en eller anden måde at bryde igennem.
Det var en forfærdelig kamp, fordi...
...vi blev ved med at kaste divisioner,
nye taktikker...
Man kunne ikke komme igennem der.
Og vi havde en frygtelig masse tilskadekomne.
De fyre, jeg beundrede mest,
var de fyre, der virkelig var skræmt til døde,
men som gjorde, hvad de skulle.
Nogle af os var for dumme til at føle os så bange,
eller også havde man bare et beskyttende psykologisk skjold, man tog på.
Men de fyre, jeg beundrede, var de fyre, der virkelig var bange,
og alligevel gjorde det, de skulle gøre,
uanset om de var soldater, eller ambulancefører eller noget andet.
I de tidlige morgentimer den 21. januar
holdt Chamberlin øje, da den 36. Texas Division
forsøgte at krydse den hurtige Rapido i midten af linjen.
"Vi lykkes måske,"
havde deres kommandør skrevet i sin dagbog,
"men jeg kan ikke se, hvordan."
Han havde ret.
Der var intet dække.
Mændene snublede ind i minefelter,
og tiltrak strømme ild fra maskingevær og morterer.
Alle, der formåede at krydse Rapido,
blev dræbt, såret eller taget til fange.
De, der forsøgte at svømme tilbage i sikkerhed, druknede.
Hvordan nogen kunne sende folk derhen, kan jeg slet ikke forestille mig.
De blev skudt i stykker. Jeg så dem komme ud fra linjen.
De gik... da jeg først kom op,
kom de ud fra linjen,
de gik ned til vejen med lukkede øjne,
bare... langsomt fremad, den ene fod foran den anden.
De så ud, som havde de været gennem det værste,
og det havde de, det havde de.
Tyskerne sad bare på den anden side af floden og verfede dem væk,
NY ALLIERET HÆR LANDER I ITALIEN SYD FOR ROM
ROME ANZIO NETTUNO CASSINO
Nazisterne blev fuldstændig overraskede,
da de allierede kastede deres flåde mod Nettuno og Anzio,
steder, der lå bag de tyske linjer 48 kilometer syd for Rom.
Ved daggry lå landingsskibe og pramme ved kysten.
Små både begyndte at komme i hobevis.
Den første landing mødte ingen opposition.
Samme dag så Ward Chamberlin
mændene fra den 36. division slæbe sig tilbage
fra den mislykkede passage af Rapido,
36.000 allierede tropper landet på Anzio.
Babe Ciarlo fra Waterbury var med dem,
en del af 3. infanteridivision.
De allierede havde fanget fjenden helt uforberedt.
Men de allieredes kommandør,
general John P. Lucas, var en forsigtig mand.
Han havde ordre om at bevæge sig 30 kilometer ind i landet,
tage besiddelse af Alban Hills, der overså Rom,
og afskære togbanen og to veje,
der leverede forsyninger til fjenden.
Lucas ville være sikker på, han havde mænd nok
og nok ildkraft til at blive en succes.
Han tog ni dage om at konsolidere sin position,
mere end nok tid for tyskerne til at opbygge deres forsvar.
Da de allierede begyndte at bevæge sig fremad,
stod størstedelen af otte fjendedivisioner, 100.000 mand,
langs den allierede perimeter,
klar til ethvert angreb.
Babe Carlos division forsøgte at kæmpe sig vej
gennem de tyske linjer nær byen Cisterna,
blot for at blive slynget tilbage mod stranden.
Ude af stand til at komme videre, hang amerikanere og briterne i
så godt, som de kunne på Anzios slette.
Fireogtyve meter lang, 16 meter dyb
og fuldstændig blottet til fjendtlig beskydning.
Søg dækning!
De skulle holdes nede der i fire elendige måneder.
Den hemmelige landing, der skulle lamme fjenden, var gået i stå,
ligesom angrebet på Gustav-linjen, der skulle have hjulpet,
også var gået i stå.
Som Churchill sagde om Anzio:
"Jeg troede, jeg sendte en vildkat i land.
Det viste sig at være en oppustet hval,"
fordi vi sad der bare.
I mellemtiden gik det ikke den allierede hær bedre
på Monte Cassino.
I februar blev de newzealandske og indiske tropper
beordret til at indtage Cassino.
De mislykkedes.
Deres kommandør insisterede på, at tyskerne brugte klosteret
som en observationspost til at rette ild mod sammenkrøbne mænd nedenfor.
Bølger af amerikanske krigsfly smed 586 ton bomber,
og lagde klosteret i murbrokker.
Mændene nedenfor stod og jublede.
Nogle græd af glæde.
Men den tyske modstand blev faktisk styrket.
Efter at have lovet Kirken, at de ikke ville forstyrre fristedet,
havde nazisterne faktisk aldrig brugt klosteret
som observationspost.
Men de gjorde hurtigt dets ruiner til en ny højborg,
hvorfra de rettede ilden for at ramme de mænd,
der igen var blevet sendt mod dem.
I marts angreb inderne og newzealænderne endnu en gang.
Kampen zigzaggede sig frem og tilbage
i to dage og to nætter,
før de allierede endte tilbage, hvor de var startet.
Fire tusind mand mistede livet.
Tyskerne holdt stand.
I mudder og sne og bidende kulde
fortsatte drabene.
Man fik en fyr ind, og han så okay ud,
men lidt længere nede var der en mediciner,
som sagde: "Ham her mister vi."
Jeg sagde: "Skal jeg stoppe?"
Han sagde: "Ja, hvorfor stopper du ikke et øjeblik?"
Så jeg holdte ham i hånden, og...
...han kiggede bare op,
og gav et tegn på anerkendelse,
og så var han væk.
Det var hurtigt, hurtigt.
Det er svært at beskrive, hvordan det virkelig er, det er...
Man husker øjeblikkene, men...
...men...
...det...
...man ser en fyr forlade denne verden, det er ikke særlig sjovt.
Luverne, Minnesota.
Rock County Star-Herald.
DÆKSITUATIONEN I ROCK COUNTY ER KRITISK
"De fire grumme overskrifter i avisen
virker så tragisk kolde og nøgterne.
Sergent Richard E. Mueller er meldt savnet
med syv andre, efter at et bombefly styrtede
i Atlanterhavet nær Columbia, South Carolina, i lørdags.
Alle menes at være døde.
Fire grumme avisoverskrifter
sagde så meget og alligevel så lidt.
For os og tusindvis af andre venner
er der intet behov for den sædvanlige information,
for at vi husker Red af A&P,
for det er sådan, han vil blive husket,
ikke som sergent Richard E. Mueller."
A&P GRUNDLAGT 1859 "HVOR ØKONOMIEN HERSKER"
"Med hår så levende som en gulerod i juni
og et grin, der lyste som et lokomotivs forlygte,
gik denne dreng aldrig ned ad gaden
eller rundt i gangene i butikken.
Han nærmest dansede eller løb,
og man vidste, at her var en fyr,
der ville nå langt."
Al McIntosh.
Hvad er der, vi kan alle gøre på hjemmefronten,
for at hjælpe de mænd, der kommer tilbage, og dem, der stadig er derovre?
Gør dit hjem til et arsenal for sejr,
ved at bekæmpe spild hver dag, fra nu og indtil krigen er ovre.
BEKÆMP SPILD!
Et: spild ikke noget.
To: køb kun det nødvendige.
Tre: gem det, du ikke har brug for.
Fire: del det, du har.
GEM DINE RESTER OG SLÅ DE JAPSER
GEM DINE TING FOR AT STYRKE OS
RED FOR SEJR
Alle de gamle jernsenge blev trukket ud af garagerne
og puttet i metaldrev.
HER ER VORES SVAR PRÆSIDENT ROOSEVELT
Spejderne gjorde en stor del af det.
Byen tog de gamle sporvognslinjer,
der kørte ned ad Government og Dauphin Street...
...og vi tilføjede dem til skrotbunkerne.
Men alle deltog i Anden Verdenskrig,
selv de yngste børn.
TIL LEJE
Kontoret for Civilt Forsvar opfordrede alle amerikanske familier
til at blive en "kæmpende enhed på hjemmefronten."
Alle blev bedt om at indsamle metalskrot,
som kunne laves til våben.
På et år alene
tjente Mobiles indbyggere 22 millioner pund.
Børn var de mest ivrige indsamlere.
RESTER TIL JAPSERNE
Mottoet var "vask og mas."
Man vaskede dåsen, og så...
...tog man toppen af.
Så tog man bunden ud.
Så satte man toppen og bunden sammen i midten,
og når man ville mase den, trampede man på den.
Så kom man dem i en kasse, og...
Jeg ved ikke, om det var hver uge eller hver anden,
hvor de kom forbi og indsamlede...
Man ville sætte dem ud på fortovet, lidt ligesom genbrug i dag.
ALUMINIUM VARMT ELLER KOLDT, NYT ELLER GAMMELT, DET ER SÅ GODT SOM GULD
Og så kom de forbi og hentede alle dåserne.
I Sacramento blev 22 store "Sejrsspande" sat op
på byens gadehjørner,
selv om nogle syntes, de var grimme.
Luverne, Minnesota, var grundlagt af borgerkrigsveteraner,
men nu meldte byrådet sig frivilligt
til at omsmelte kanonkuglerne fra Mindesmærket for Unionens døde,
for at lave ammunition til den nye konflikt.
Og i Waterbury, Connecticut,
blev der indsamlet 127.000 ton tin,
sammen med 29.000 ton gummi,
102.000 ton klude...
HUSMØDRE! GEM STEGEFEDTET TIL SPRÆNGSTOF
...og 169.000 ton fedt.
Hvis man var så heldig at få fat i et halv kilo bacon,
og man fik fedtet derfra,
skulle man hælde det i en blikdåse,
og derefter tage det med hen til opsamling.
Jeg kunne ikke fatte,
hvordan de havde tænkt sig at lave ammunition ud af baconfedt?
Vi vidste, at det kunne lave ammunition,
men vi vidste ikke hvordan.
Men vi gjorde hvad som helst for at hjælpe drengene.
UD AF STEGEPANDEN IND I SKUDLINJEN
Fedtstoffer danner glycerin og glycerin laver sprængstoffer.
Hvert år bliver fire milliarder kilo
fedtstoffer fra madlavning smidt væk,
det er nok glycerin til ti milliarder granater...
...et patronbælte på 240.000 kilometer,
seks gange rundt om jorden.
En stegepande med baconfedt er en lille ammunitionsfabrik.
I Fort Bragg, North Carolina,
i den største træningslejr af sin slags i verden,
fik 800 farvede rekrutter deres fysiske oprustning
til de begivenhedsrige dage, der ventede.
Ti uger før var de minearbejdere, stålarbejdere,
mekanikere, professionelle boksere,
faktisk var de alt fra collegelærere
til dragere ved Pullman Company.
Et par uger til af denne intensive træning,
og så skulle de blive feltartilleri i den berømte 16. bataljon.
En kompakt kampstyrke af kanon-, radio- og signalmænd,
en ren afro-amerikansk gruppe samlet fra hele nationen,
en veltrænet enhed, der var klar til og ivrig efter at slutte sig til kampen
for det demokrati, der havde født dem.
Okay, mænd.
På vegne af den amerikanske hær...
...og denne lejrs modtagelsescenter,
er vi glade for i dag at byde jer velkommen her
og i den amerikanske hær.
Vi er glade for at se alle jeres glade, smilende ansigter.
I vil gå fra at være civile til fuldt trænede soldater.
Da jeg kom ind, havde de en blok:
"Øjne: neger.
Hår: neger.
Farve: neger.
Hudfarve: neger.
Race: neger."
Alt var "neger," undtagen højde og vægt.
På trods af afro-amerikanernes indsats i USAs tidligere krige,
trods argumenterne fra NAACP og andre,
at: "En Jim Crow-hær kan ikke kæmpe for en fri verden,"
forblev de væbnede styrker i USA
strengt adskilt.
Sorte værnepligtige fra nord,
der blev sendt til træningslejre i Sydstaterne,
mødte for første gang Jim Crow-lovene.
Nogle, der trodsede disse love, betalte med deres liv.
Nogle mænd nægtede at tjene i et adskilt militær,
og blev fængslet for det.
Hjemme og i udlandet var der hyppige
og undertiden blodige sammenstød
mellem sorte soldater og hvide civile,
sorte tropper og hvide
på grund af kvinder, lokale skikke
og lige adgang til militære faciliteter.
Afro-amerikanernes voksende protester
tvang militæret til at foretage ændringer.
En træningslejr for luftvåbenet
blev oprettet ved Tuskegee Institute i Alabama.
Et enkelt skib,
USS Mason, var bemandet udelukkende af sorte,
bortset fra kommandøren.
Den 761. tankbataljon ville til sidst kæmpe i Europa,
sendt til fronten af George Patton med ordren:
"Jeg er ligeglad med, hvad farve I er,
så længe I tager derop og dræber de tyske djævle."
Flådekorpset havde nægtet at acceptere nogen sorte,
men efter 1942, hvor tabene i Stillehavet tog til
og presset fra borgerrettighedsgrupperne intensiveredes,
fik John Gray og andre endelig lov
til at melde sig og tjene...
...i adskilte enheder.
De havde ikke til hensigt at have sorte som kampenheder.
De havde til hensigt at have dem,
om noget, som støtteenheder.
Man burde måske værdsætte det faktum,
at man ikke er oppe foran.
Men de ville ikke have, at man skulle få den slags hæder.
John Gray blev sendt til Camp Lejeune, North Carolina,
hvor han sluttede sig til den 51. Forsvarsbataljon...
...en af kun to sorte enheder,
der blev trænet til kamp i Flådekorpset.
Dens kommandør var Oberstløjtnant Floyd Stephenson,
en veteran fra angrebet på Pearl Harbor,
der vandt sine mænds loyalitet ved at erklære:
"Der er intet, sorte tropper kan ikke lære."
Han var langt fra de officerer, John Gray var vant til.
Og det var noget andet end Major Larsen,
der sagde, han havde været ude i junglen
og kæmpet dit og gjort dat,
men da han kom tilbage, var der kvindelige flådeofficerer,
flådehunde og "I folk."
Vi kunne ikke lide, at folk sagde: "I folk."
I stedet for at referere til tropperne som "tropper,"
henviste de altid til de sorte tropper som "I folk."
Og vi hadede det.
John Gray og hans enhed blev til sidst sendt til det sydlige Stillehav.
De var blevet trænet som ekspert artilleri
ved 90 og 150 mm kanoner,
og de var så dygtige, huskede Gray,
at: "Vi kunne skyde brodden af en bi."
Men deres hvide ledere ville ikke sende dem i kamp.
Mændene begyndte at kalde sig selv "Den Tabte Bataljon,"
fordi de havde så lidt at lave,
og hvide flådesoldater var vrede over deres tilstedeværelse...
Især når samoanske kvinder var involveret.
Og når de fik en chance for at danse eller noget...
...fik de piger fik at vide, at vi havde haler.
Så når en pige dansede med en,
rakte hun ned for at mærke, om man havde en hale.
Men de piger var så glade for at få opmærksomhed.
Så de udvidede konceptet
"adskilt, men lige" til de væbnede styrker, så at sige.
Jeg ønskede at flyve jagerfly.
Og ved alt held blev jeg sendt til Harding Field
ved Baton Rouge i Louisiana.
Det var der, de havde P-47 Thunderbolt.
Og det var det fly, jeg ville flyve.
Krigen gav Quentin Aanenson fra Luverne, Minnesota,
en chance for at realisere sin drengedrøm om at flyve.
Farveblindhed havde holdt ham fra Flyvevåbnet,
indtil han havde taget testen nok gange til at huske den.
I begyndelsen af 1944 var han en af hundredtusinder af mænd,
der blev trænet til at spille deres rolle
i den kommende invasion af Frankrig.
P-47 Thunderbolt var en kraftfuld flyvemaskine.
Vi kunne bære to bomber til 225 kg under vingerne,
eller vi kunne bære to bomber til 450 kg under vingerne.
Vi bar op til ti raketter.
Vi havde otte .50 kaliber maskingeværer monteret i vingerne,
og de havde en skudhastighed på 600 skud i minuttet pr. pistol.
Så vi kunne på et sekund kaste hundrede granater på et mål
og bare ødelægge alt, der var foran os.
Træningen i Baton Rouge var spændende, men farlig.
Fem medlemmer af Aanensons gruppe på 40 elever
døde, før de fik chancen for at komme af sted.
Og jeg havde kun været der omkring ti dage eller to uger,
da jeg mødte Jackie.
Jeg gik til et bal, der var arrangeret
af den pigeklub, hun hørte til.
Og denne absolut skønne pige kom hen.
Og den særlige aften...
Jeg havde en skøn Valentinskjole på,
med røde og hvide striber og alt det.
Der var en sang, der hed "Paper Doll,"
der var meget berømt på det tidspunkt.
Og da jeg dansede med hende, sagde jeg:
"Hello, paper doll."
Vi dansede...
...og vi dansede i cirka fem minutter,
så stoppede musikken for pause,
og jeg tog hjem.
Da jeg kom hjem, sov min søster allerede.
Vi sov sammen.
Jeg vækkede hende og sagde: "Nelwin,
jeg har mødt den mand, jeg har tænkt mig at gifte mig med."
Vi havde 90 dage at arbejde med,
fra jeg mødte hende,
til jeg igen blev sendt afsted.
Vi tog til fester,
og vi så hinanden næsten hver aften.
Vi vidste ret hurtigt,
at det var seriøst, og at alt var...
...det gik meget hurtigt.
Man lever sit liv og indser,
at man ikke har meget tid.
Før han rejste til England,
satte Aanenson nogle grundregler for Jackie.
Jeg sagde: "Jeg vil gerne lave en aftale med dig.
Jeg kommer tilbage og overlever denne krig...
...hvis du lover, at mens jeg er væk,
vil du ikke date den samme fyr
mere end tre gange."
Jeg ved ikke, hvordan i alverden han fandt på det.
Jeg har aldrig forstået det.
Reglen var,
jeg kunne ikke have mere end tre dates med en fyr.
Han forklarede, at jeg ikke ville lære dem så godt at kende...
...på tre dates,
så hvis jeg ikke kunne gå på flere, ville det ikke blive til noget.
Det virkede helt sikkert.
Fra kanoner skjult i Alban Hills...
...fortsatte tyskerne med at kaste artillerigranater på de allierede tropper,
der var holdt nede på Anzio.
I mere end otte uger,
siden slutningen af januar 1944,
havde de været fanget der.
Sammen med de amerikanske styrker
var rekrut Bill Mauldin, en tegneserie-tegner for Stars and Stripes.
Der var ikke nogen bag.
Der var intet sted, hvor fjendtlige granater ikke kunne ramme en.
Sårede mænd fik yderligere udmærkelser på deres Purple Heart medaljer,
når granatsplinter gennemhullede dem, mens de lå i hospitalssengene.
Sygeplejersker døde.
Fly nødlandede på landingsbanen.
Man kunne ikke stå op i sumpene uden at blive ramt.
Og man kunne ikke sove, hvis man satte sig ned.
Fyrene opholdt sig i disse sumpe i flere uger.
Soldater boede under jorden.
Nogle lavede tomme håndgranater fyldt med benzin til lamper,
og brugte snørebånd som væger.
Mændene fandt på navne til deres plageånder.
Den største tyske pistol var "Anzio Annie."
Flyet, der smed hundredvis af små sommerfuglebomber hver aften,
var "Popcorn Man".
"At være i Anzio,
var som at være i en komisk opera," husker en soldat.
"Man døde af grin."
Én AFS'er blev ramt tæt på fronten,
og de bragte ham tilbage til operationsbordet,
de opererede hans ben, og så fik han et andet stykke
granatsplint i sin arm.
Heldigvis var ingen af dem fatale,
tænk at blive ramt to gange på én dag,
der var hårdt deroppe.
De var fuldstændigt blottede over for de tyske hære.
Efter en massiv beskydning
faldt en sergent på knæ og begyndte højlydt at bede.
Pas på!
"Gud, vær os nådige," sagde han.
"Kom selv, send ikke Jesus.
Dette er ikke et sted for børn."
Omkring 7.000 allierede blev dræbt under Anzio operationen.
Yderligere 36.000 blev såret eller forsvandt,
og 44.000 mere
blev klassificeret som "ikke skadet i kamp,"
ofre for forfrysninger og skyttegravfod,
granatchok og galskab.
"Axis Sally," propagandist i den nazistiske radio,
begyndte at kalde Anzio "den største selvopretholdende
krigslejr i verden.
Og tyske fly overfyldte stranden med foldere,
der opfordrede allierede soldater til at overgive sig.
"Brohovedet," sagde de, "er blevet et dødningehoved."
På den forreste linje i 3. infanteridivision
så Babe Ciarlo det hele og deltog i noget af det,
men han sagde aldrig et ord om det i sine breve hjem.
"27. Marts 1944.
Jeg er lige blevet færdig med at spise.
Vi har et smukt vejr her,
og jeg håber, det samme gælder der,
så du kan komme ud med børnene hver eftermiddag."
Han nævnte aldrig et ord om,
hvad han lavede, og hvor han var.
Man kunne alligevel ikke sige meget om, hvor man var,
men det var altid optimistisk.
"Jeg kan kun skrive et par linjer lige nu, fordi jeg er...
Jeg skal spise og jeg har ikke tid."
Dette var midt i slaget. Han var på vej i messen.
Der er ingen messe, når man er...
Men det er man ikke klar over på det tidspunkt, først år senere
bliver man lidt klogere og tænker:
"Hvordan kunne han være i messen, når han var
midt i en kamp, en skyttegrav eller et andet sted?"
Men han var altid optimistisk.
14. april, 1944.
"Mit helbred er virkelig godt,
og jeg håber at høre, at jeres også er det.
"Det går fint her,
det eneste, jeg laver, er at spise og sove.
Hvis jeg ikke snart stopper, ender jeg med at blive tyk.
Pas på jer selv og hold ild i ovnene,
fordi jeg vil spise meget, når jeg kommer hjem."
Ved udgangen af april
var de allieredes kommando fast besluttet på at komme ud af dødevandet
og genoptage sin fremdrift mod Rom.
Babes division blev endelig trukket tilbage for at hvile,
og blive klar til den store kamp.
30. april, 1944.
"Kære mor og familie...
I eftermiddag vil jeg måske tage ud og svømme i det Tyrrhenske Hav.
Saltvandet vil være godt for mig.
I går aftes modtog jeg omkring ti breve.
Jeg er glad for at høre, at huset var fyldt med blomster på Mors dag,
og at I alle havde en gave til mor.
I skal ikke bekymre jer om min pengesituation,
for der ikke er noget at bruge dem på her i Anzio.
Jeg har fået middag, og gæt, hvad jeg fik?
Svinekoteletter, næsten et dusin af dem.
Jeg ender med at blive en messehund.
Kærligst, Babe."
De allierede er gået i stå ved Anzio,
men patruljerne støder hyppigt sammen.
Her er en tysk forpost.
Man så måske ugerevyen,
eller man læste om de forskellige kampe i avisen.
Men man forbandt egentlig ikke Babe med det,
fordi han altid fortalte,
at alt var fint, at der ingen problemer var.
På et tidspunkt fik min mor faktisk min tante
til at skrive et brev på italiensk,
som hun fik sendt til Babe.
"Når du kommer til Rom, når du kommer til Italien,
har vi slægtninge derovre.
Når du kommer dertil,
så vis dem disse breve og så vil de behandle dig godt,
og alt det."
På det tidspunkt tænkte man: "Han kommer til Italien.
Han kommer til Rom og møder sine slægtninge."
Kan I forestille jer det?
Det virker så uvirkeligt.
9. maj 1944.
"Jeg er glad for, at du tager babyerne med til stranden,
og jeg håber, mor tager med dig,
fordi det vil være godt for jer alle.
Jeg vil ikke være hjemme hos jer i år,
men jeg lover, jeg vil være der næste sommer.
Det er et løfte.
Jeg har det fint.
Der sker aldrig noget her.
Det er ligesom Waterbury: dødt.
Kærligst, Babe."
I midten af maj,
var det lykkedes det amerikansk artilleri at ramme tyske kanoner,
og situationen på Anzio var faldet lidt ned.
Granatregnen, der var engang,
var blevet reduceret til sporadisk, chikanerende ild.
I en sektor holdt de tyske artillerister pause i beskydningen hver eftermiddag,
mens de spillede baseball.
I en ceremoni på stranden
blev 37 ikke-amerikanskfødte medlemmer af Babes division taget i ed
som amerikanske borgere.
Tre hundrede mænd ved et bryllup
mellem en premierløjtnant og en sygeplejerske.
Bruden skar kagen for med en foldekniv.
"Jeg har fundet ud af, hvad jeg vil, når jeg kom hjem efter krigen.
Jeg har tænkt mig at slappe af i et stykke tid, og så vil jeg arbejde,
og til næste forår vil jeg have mig en bil.
Ikke dårligt, hvad?"
19. maj.
"Mit helbred er virkelig godt,
og jeg håber som altid at høre, at jeres er det samme.
Det regnede lidt i dag, men det var slet ikke slemt,
for det kølede os af.
Vi fik øl igen i dag,
og jeg gav min andel til gutterne.
Mor, hvordan har du det?
Fint, håber jeg, og at du altid er glad.
Jeg har det godt,
og er altid glad, fordi jeg ved, du har det godt.
Kærligst, Babe."
Det tungeste slag, de allierede led i krigen,
gik forud for angrebet ved daggry i det endelige slag i Cassino.
Den 11. maj påbegyndte de allierede tropper
endnu et angreb på Monte Cassino.
Franske styrker fra Nordafrika kæmpede deres vej bag Cassino
og begyndte at skære tyske forsyninger af.
Polske tropper, ivrige efter at hævne den nazistiske invasion af deres land,
indtog endelig det ødelagte kloster og stillingerne omkring det.
Gustav-linjen var brudt.
Tyskerne begyndte at trække sig tilbage.
Monte Cassino var i de allieredes hænder.
I mellemtiden beordrede
general Mark Clark sine styrker i Anzio
til at begynde deres offensiv den 23. maj.
Han var fast besluttet på at bryde ud af brohovedet
og mødes op med de allierede hære,
der kom fra Cassino for at fælde fjenden,
der var på tilbagetog mod nord.
Babes regiment var med til at lede vejen,
og tog endelig den stærkt bevogtede landsby Cisterna,
som de havde forsøgt at indtage måneder tidligere.
Men da hans mænd brød igennem,
forbavsede general Clark sine egne mænd
og sine britiske allierede ved at styre mod Rom, i stedet for...
Italien Rom CISTERNA CASSINO ANZIO
...at fange og ødelægge den tyske hær, der var på tilbagetrækning,
hvilket var den oprindelige plan.
Og da vi endelig brød igennem,
slog vi ikke engang den tyske hær.
Så der var ikke meget at prale af.
Alle disse tab, alle disse forfærdelige ting.
Det eneste, vi gjorde set fra et større perspektiv,
var at holde et antal tyske divisioner optaget,
der ellers kunne være taget til Frankrig,
til Rusland eller et andet sted.
Men der var ikke meget at være stolte af.
Det var forfærdeligt.
Det er Douglas Edwards, der rapporterer,
at det 5. armé, tanks- og motoriseretinfanteri,
i dag har brølet videre gennem Rom i en nådesløs forfølgelse
af to slagne tyske hære.
Sådan ser det ud i Italien, når allierede fly fortsætter
med at angribe det tyskbesatte Europa fra vest.
Og nu videre til Rom, hvor Winston Burdett rapporterer fra.
Befolkningen i denne gamle og stadig pragtfulde hovedstad
har sjældent fejret så kaotisk en helligdag,
som de gjorde i dag...
Den 4. juni 1944 marcherede
enheder af den 5. hær ind i Rom.
Et enormt råb rejste sig på pladsen...
Det var Babe Ciarlos 21-års fødselsdag.
Vi tog omkring 3.000 carabinieri med ind i byen.
I Waterbury satte hans søster Olga sig ned for at skrive et brev til ham.
"Kæreste Babe...
Klokken er cirka 15:15 om eftermiddagen,
og det er en smuk dag.
Vi er alle i bedste velgående,
og håber altid at høre det samme fra dig.
Vi fik nyheder for kort tid siden
og vores amerikanske styrker er i Rom."
De allierede har passeret bygrænsen i Rom,
men de kæmper ikke.
Det behøver jeg jo ikke at fortælle dig.
Det ved du jo alt om.
Babe, vil du ikke fortælle os lidt mere om,
hvor du er og hvad du laver?
Vi håber, at alt står godt til hos dig.
Husk altid at passe på dig selv.
Babe, i dag er det din fødselsdag,
og vi gør ønsker dig en glædelig dag.
Må du få opfyldt alle dine ønsker og drømme.
Lad os håbe, at du er hjemme på din næste fødselsdag.
Jeg er sikker på, at det er du.
Nu kan det ikke vare længe.
Vi holder den største fest, du nogensinde har set.
Hold humøret oppe.
Du er 21 år, og sikke en mand.
Vi er alle så stolte af dig,
især mor.
Der går ikke et minut, hvor hun ikke tænker på dig.
Vi savner dig alle og beder til,
at denne krig snart ender, så du kan komme hjem.
Du sagde, at du havde sendt $30.
Vi har ikke modtaget dem endnu, men de kommer snart.
Mor sætter dem i banken for dig, Babe,
så du, når du kommer hjem,
kan få alt, hvad du ønsker dig.
Du kan købe en bil og nyt tøj.
Nå, Babe, jeg har vist sagt nok for nu.
Alle sender de kærligste hilsner.
Pas godt på dig selv,
og skriv så ofte, du kan.
Må Gud være med dig og beskytte dig.
Vores tanker er hos dig.
Din kærlige søster, Olga."
Toogtyve dage senere,
den 26. juni 1944,
kom der et telegram til Ciarlos hjem.
Babe var død.
Han kunne have været såret allerede den 3. maj,
da hans bataljon havde kæmpet med at indtage Cisterna
i de første timer af Anzios udbrud.
995 mænd fra hans division mistede livet den dag,
måske det største antal mistet på en enkelt dag
fra den amerikanske hær under hele krigen.
Hundreder flere blev dræbt eller såret de næste par dage,
nogle af dem blev ramt af amerikanske jagerfly,
hvis piloter forvekslede deres landsmænd
med tyskere, der trak sig tilbage.
Hvornår end Babe blev ramt, hvordan end han blev såret,
så døde han den 27. maj,
otte dage før sin fødselsdag.
Blandt ejendelene i hans lommer var to rosenkranse,
hans kørekort,
en tegnebog med 16 billeder af familie og venner,
et blod-plettet brev og $1,61.
Jeg var ude med pigerne den aften.
Vi havde en syklub.
Jeg kom hjem, og efter jeg stod af bussen,
kunne jeg se, at alt lys var tændt. Det var meget usædvanligt,
at min mor ville have alle disse lys tændt
og jo tættere jeg kom på huset,
så jeg lys over det hele og hørte folk tale.
Da jeg gik op ad trappen,
hørte jeg min mor skrige og græde.
Mine tanter og onkler, alle var der,
og jeg vidste ikke, hvad der var sket,
så min tante tog mig til side og fortalte mig, hvad der var sket.
Det var en frygtelig nat.
Da jeg kom ovenpå og fandt ud af, hvad der var sket,
var det selvfølgelig... et kæmpechok for os alle,
fordi vi troede, at alt var fint.
Babe sagde, at alt var fint.
Han ville snart komme hjem, og det ville være skønt...
For at være ærlig, så gik bare ind på mit værelse,
jeg lukkede døren, og der blev jeg.
Nyheden om Babes død spredtes over hele nabolaget.
PFC CIARLO DRÆBT I ITALIEN
Min veninde ringede til mig.
Hun græd. Jeg sagde: "Hvad er der sket?"
"Babe Ciarlo er blevet dræbt."
Vi kunne ikke foretage os noget i flere dage efter.
Det eneste, vi kunne tænke på, var ham.
Han var altid så glad og munter, og elskede spas.
Så slog det mig: "Han kommer ikke tilbage."
Og det var forfærdeligt, man begyndte at indse,
at det ikke bare er at tage derover og...
De kommer ikke tilbage. Nogle af dem gør ikke.
Babes mor nægtede at tro, hendes søn ikke var der mere.
Det var en fejl.
Hun var sikker på det.
Min mor var selvfølgelig... hvordan kan jeg forklare det?
Hun var ødelagt.
Vi fik avisen,
min mor så på billederne
og sagde til mig: "Der er Babe."
Og jeg sagde: "Nej, mor."
"Nej! Du er nødt til at skrive. Du er nødt til at skrive."
Jeg ved ikke, hvor mange aviser
og magasiner jeg skrev til,
for at spørge om navnet på drengen, der var på billedet...
...fordi min mor hele tiden troede, det var Babe.
Men det ville det aldrig blive.
Det var så slemt i vores hus, at ingen ville vide det.
Fra jeg var en ung pige, plejede jeg at spille klaver.
Da min far gik bort, og min bror Babe døde,
havde min mor ingen musik i huset.
Jeg har ikke spillet klaver siden.
Ved slutningen af foråret 1944 accelererede begivenhederne omsider.
I Stillehavet var amerikanerne på farten,
og en stor styrke styrede mod Marianas,
øerne Guam, Tinian og Saipan.
På Østfronten havde Sovjet sejret ved Leningrad,
og ødelagt eller fanget
omkring 250.000 tyske tropper på Krim.
Men en kendsgerning står tilbage,
at indtil det nazistiske greb på Vesteuropa blev brudt,
var de allieredes sejr umulig.
Den tyske hær havde indtaget nye stillinger
på Adolf Hitler-linjen nord for Rom,
og den største test for de vestlige allierede,
den mange gange forsinkede invasion af Frankrig,
var nu kun få dage væk.
I Baton Rouge skulle Quentin Aanenson fra Luverne
sige farvel til Jackie og forberede sig på krig.
Vi var meget bevidste om det faktum, at det var et...
...dødbringende kald.
Og vi vidste, at tabsprocenterne var ekstremt høje,
derfor var det militæradvokaterne,
der besluttede,
at vi alle skulle skrive testamente.
Selvfølgelig kendte vi virkeligheden i vores situation,
så vi forsøgte at tage det let,
men ikke desto mindre...
...underskrev vi alle vores testamente, vi udarbejdede vores sidste vilje.
Det var standard-testamenter,
og der skulle være tre piloter,
der skulle bevidne den anden pilots testamente.
De tre piloter, der bevidnede mit...
...var alle døde inden for seks måneder.
Tekster af: Maj Dandanell